СПЕЦИАЛИЗИРАН НАУЧЕН СЪВЕТ ПО СОЦИОЛОГИЯ
------------------------------------------------------------------------------------------------------------

       Тодорка Стоянова Недина

НАЦИОНАЛНАТА ИДЕНТИЧНОСТ И ЦЕННОСТНА
ИДЕНТИФИКАЦИЯ В ЮНОШЕСКА ВЪЗРАСТ

А В Т О Р Е Ф Е Р А Т
на дисертация за присъждане на образователна и научна степен
„доктор” по специалност „социология” шифър 05.11.01

Научен ръководител:
Доц. д-р Владимир Дулов

Благоевград, 2011

І. ОБЩА ХАРАКТЕРИСТИКА НА ДИСЕРТАЦИОННИЯ ТРУД

1.1.	Актуалност на темата
Проектът за Модерността – както отбелязват изследователите – е имал за централна идеята за разумен, подреден, контролиран и сигурен свят от универсално разумни и културни индивиди. Как ще наричаме днешния свят, който обитаваме – постмодерен, късна (или втора) модерност, информационно, рисково, консумативно, хипермодерно общество – няма толкова голямо значение. Важното е, че той се различава от модернистката идея или поне е отишъл твърде далеч от проектирания модел, а в някои отношения е негова противоположност. Защото според Улрих Бек животът в съвременното  общество е живот в “риск, където самата идея за контрол, сигурност и определеност …е колапсирала” (Бек 2001).
 “Политиката на идентичностите” е израз на все същото търсене на опорни точки, на координатна система, която да удържа индивида срещу все по-нарастващата скорост на препускащия свят, срещу “глобалната несигурност”. 
        Актуалността на темата произтича от изключително разпространената - както във всекидневния, така и в научния език - употреба на понятието идентичност, оказало се толкова релевантно за съвременния свят, защото отразява в най-синтезиран вид битийността на нашия съвременник. 
         Както вече е общоприето да се смята, през 60-те години на ХХ век в западните общества протича  културна революция, която според Чарлз Тейлър има за свой най-важен резултат “масовизирането на културата на автентичността” – “Бъди самия себе си!” – и индивидуализирано преследване на щастието. Този  консуматорски “експресивен индивидуализъм” се изразява най-ярко от толкова важния социален агент днес – младежта. Индивидуализмът в съчетание с политическото и юридическо (поне формално) равенство правят невъзможно обяснението на личните неуспехи по друг начин, освен поради причини в собствената личност и така натоварват отделния индивид с цялата отговорност за провала му, като също активизират търсенето на колективни идентичности или квазирелигиозни общности. Днес реалният свят до голяма степен е изместен от медийния свят на образи и изглежда съвсем резонно да се запитаме дали в  резултат от глобализацията цялата планета не се превръща постепенно в един общ “казан за претопяване”?
         Ако в днешния свят “виртуалният пазар” на електронните медии и Интернет  прави достъпни за човека  толкова много, различни и пресичащи се идентичности, то действително процесът на самоидентификация преминава през решаването и избора на “автентичните дилеми” (Тейлър) между тях. Защото именно поради това днес отделният индивид е свързан с човешкото общество като цяло (Гидънс) и има възможност за социално сравнение не само с непосредственото обкръжение, а – може да се каже – с цялото човечество, както и за формиране на множество хоризонтални идентичности, пресичащи националните граници. В резултат на това – само на пръв поглед парадоксално – се случват два насрещни процеса: от една страна инкорпорираният хабитус (Бурдийо) става все по-космополитен, придобива все повече общочовешки черти, а от друга, именно поради това съвременният индивид все повече търси и осъзнава индивидуално-етническата си определеност като различие и уникалност (особено ако тя е позитивно оценявана). Процесът на глобализация оказва пряко влияние върху ограничаването на националния суверенитет, а нарастващото чувство на несигурност и тревожност актуализира отново всякакви конспиративни и други “пара”теории за неспособността да се планира и контролира собствения живот.
         Културата на автентичността и стремежът към оригиналност в отговор на масовизирането на глобалната култура като че ли са изчерпали самоцелния си характер и това може да се види дори и в стремежа към преодоляване на методологическия индивидуализъм в социалните науки. Съвременният човек носи бремето и отговорността на много избори, на множество идентичности. 
Според З. Бауман “...ключовата дума за Модерността беше “създаване”... за Постмодерността е “рециклиране”; идентичността ... може да съществува само като проблем, тя е “проблем” от самото си раждане – родена е като проблем....Човек мисли за идентичността, когато не е сигурен за мястото, към което принадлежи....”Идентичност” е име, дадено на търсеното бягство от тази несигурност (Бауман 2000: 109-110)
        Вероятно същото “бягство от несигурността” обяснява защо национализмът остава важен и днес, въпреки “разомагьосването” на националистическата реторика и все по-глобализиращото се общуване между хората. Още Дюркем разглежда национализма като функционален еквивалент на религията, а върху неговата компенсаторната функция обръщат внимание К. Дойч, Б. Андерсън, У. Алтермат, както и историците Карлтън Хейз, Джон Лукач, а според А. Смит “национализмът е светският, модерен еквивалент на предмодерния свещен мит за етническата богоизраност”. Националната идентичност – като всяка идентичност - е емоционално и ценностно оцветена, защото ако чувството за лична идентичност дава отговор на въпроса “Кой съм аз?”, нейното формиране винаги се осъществява през призмата на въпроса “Какъв трябва да бъда?” (така както не можем да си представим Аз-концепция без самооценка, знание за себе си без отношение към това знание). Става дума за необходимото “признание” на идентичността от другите, за неизбежния въпрос за собствената стойност, самооценка, т.е. за морално-ценностната страна на самоидентичността. Защото дори по-важно от знаенето на това, “кой съм аз” е отношението към това знание, самооценката, която винаги е през някаква ценностна система, през съотнесеността със Смисъла, с Доброто, през някаква трансцендентност. На това обръщат внимание едни от най-важните социални мислители като Левинас, Бауман, Тейлър и др., а според Бърнстийн “...всеки от тези (постмодерните) мислители започва да гравитира все повече и повече към изправянето си пред етико-политическите следствия на своето собствено мислене”, всъщност пред вечния въпрос “...какво е отношението между това, да водиш добър живот и да станеш добър гражданин” (Бърнстийн 1996: 17-19). Единственият начин на изграждане на идентичността е през отношението към моралните проблеми, към т.н. “проклети въпроси” и тя не е нищо друго освен техен индивидуално-конкретен и кохерентен отговор.
     Според С. Хънтингтън “дебатите за националната идентичност са повсеместна характеристика на нашето време” (Хънтингтън 2005: 28). И дори да е вярно, че живеем в епоха на “постнационализъм”, още по-видима е “политиката на идентичностите” и това е една от причините за избора на темата за “националната идентичност”, където си дават среща две емблематични за днешното време понятия: идентичност и нация. 
          М. Кастелс смята, че съществуващите теории не могат да обяснят парадоксалната едновременност на избухването на национализма и отслабването на националните държави в края на ХХ век. Днес националната идентичност все повече губи своя есенциален смисъл и се превръща в инструмент за лична и групова употреба, в средство за търсене на смисъл на индивидуалния живот, а днешното постмодерно състояние изсква преосмисляне на тезите, валидни за Модерността. 
    Когато става дума за българската национална идентичност, редица български автори обръщат внимание на дълбоко утаения комплекс за изостаналост не само по отношение на Модерна Европа, но дори и в сравнение с нашите балкански съседи. Безверието, че е възможно  да се навакса закъснението поражда две възможни (но и двете неуравновесени) реакции: 1/ песимизъм и национален нихилизъм; 2/ или обратно, агресивна квазимегаломания, породена от фрустрацията и изтласкването на усещането за непреодолимо изоставане. За нас като че ли остава по “пуберитетски” важно какво мислят другите за българите – продължаваме да се оглеждаме в огледалото на оценката на другите.  Българският национализъм продължава да е обърнат много повече назад към миналото, отколкото към представата за едно общо бъдеще (П. Кабакчиева, Ивайло Дичев, Л. Деянова и др).  Комунистическият паноптикум е заменен от саморегулиране посредством съблазняване и изкушаване, рухване на авторитети,  преоценка, ако не на всички, то поне на важни ценности. Българското общество продължава да очаква края на прехода и това е знак, че остава презумпцията за преминаване от една предишна (социалистическа) стабилност  към друга (демократична, европейска) стабилност, от един стар ред към друг нов ред. А това свидетелства за все още неизживян авторитарен манталитет, за наличието на очаквания да се получи отвън, наготово новата, европейската ценностна йерархия, за оставане в плен на модерната илюзия.
       Наред с всички други етикети за съвременния свят, мисля че може да се каже, че живеем във време на непрекъснато  самоосъществяващи се предсказания. С това имам предвид засилващия се момент на социално конструиране, както и на реификация на социалните конструкти, което задължава още повече социалните изследователи.
        Всичко това обосновава необходимостта от преосмисляне днес на широкосподелените теории за националната идентичност в тази сложна за българското общество “постмодерна” ситуация на глобализация и евроинтеграция, на етническо и религиозно многообразие, и особено нейното значение и място в идентичността на младите българи – бъдещето на България. Защото съвременният юноша е в коренно различна и непозната за поколението на управляващите социална ситуация на развитие. Днешните родители – самите те в процес на ресоциализация, са принудени да се адаптират в движение към динамиката на променилия се и променящ се живот и затова рядко са модел за успешно справяне и идентификация. А от дисциплинарните методи на социализация в училище (по Фуко), характерни за модерността (и за социализма като българския вариант на модернизация), е останала само формална, куха обвивка, без те да са заменени от нови, релевантни на новата постмодерна ситуация методи. Същевременно нараства значението на стихийни и неуправляеми процеси, свързани с глобализацията и развитието на технологиите за комуникация. Наред със социализацията в семейството от ранна детска възраст е налице паралелното виртуално социализиране от страна на електронните медии и особено Интернет, които са основен източник за идентификационни модели. Виртуалното пространство действително позволява не само диалог и общуване с целия свят, но и авторство посредством създаване на сайт, заемане на позиция по текущи въпроси и пр., което като че ли го превръща в основно място за проява на субектност от страна на младия човек. Което пък на свой ред не само намалява значението на родителите и националните институции в процеса на социализация, но и изправя юношата пред избор от множество пресичащи се идентичности. Важността на юношеския етап на социализация се изразява във възможността, която трябва да получи юношата - да постави основите на по-нататъшното си развитие като саморазвитие, да избере своя “тип” самоидентификация и – като резултат – своята личностна идентичност, в която важно място да има и националната идентичност.     

1. 2. Цели и задачи на изследването
Юношеството – както и националната идентичност - също е Модерна придобивка и винаги конкретно-исторически детерминиран възрастов етап. Тъкмо юношеската възраст е пресечната точка на двете линии на конструиране на личността: 1/ на изграждането на Аз-образа в психологически смисъл, и  2/ на самосъздаването в ценнностно-морален смисъл. Осъзнаването на принципите на класиране на хабитуса ги превръща в аксиологически, т.е. в собствена ценностна ориентация, през която идеалният Аз-образ се превръща в ориентир за конструиране на персоналната идентичност, ориентир за нов синтез на работещи стари и избрани (защото са достъпни) нови колективни идентификации. Идеалният Аз-образ като съзнателна конструкция измества и замества Свръх-Аз-а (като наготово получено ценностно ядро) и се превръща в координатната система, през филтъра на която се осъществява интегриращата дейност на Аз-а. Отсъствието на ценностна рамка, посредством която да се възприема реалният Аз-образ, може да доведе до загубата на чувството за идентичност, затова ценностната идентификация е изключително важна за разбирането на процеса на самоидентификация на юношата.
 	Ето защо ни се струва важен въпросът: как в такава сложна и противоречива социална ситуация се социализира и конструира своята идентичност съвременният млад човек? Защото колкото и да са се развили технологиите и светът като цяло, “очовечаването” винаги ще бъде индивидуална задача. А днешните български юноши действително се намират в сложно социално поле на пресичащи се, понякога противоречиви процеси и е трудно да се оцени едновременното им социализиращо въздействие върху тях. 
           Това са част от въпросите, на които търси отговори предлаганият дисертационен труд, а проблемът, който е предмет на изследване в представения текст може да се формулира така:  значението и мястото на националната идентичност в личностната идентичност на младия човек  през призмата на неговата ценностна идентификация. 
       В динамичен и комплексен свят като днешния социалният учен е наясно, че това, което може да постигне не е много повече от моментна снимка и очертаване на доминиращи тенденции в изследваното социално явление. Преплитането на различни социални практики и влияния налага като единствено релевантен интердисциплинарния подход, а в нашия случай става дума за съвместяване на философска, социологическа, социално-психологическа гледни точки към проблема за националната идентичност и ценностна идентификация в юношеска възраст, като основен остава социалнопсихологическият подход. Затова една от трудните задачи беше не просто едновременното удържане на тези различни подходи, но и успешното им синтезиране в едно цялостно научно изследване.  Предлаганият текст се опитва да даде както теоретичен отговор на проблема, изследвайки историята и теоретичните позиции на най-значимите автори, така и да предложи емпирична проверка и илюстрация на защитаваните тези.   
         Основната цел на дисертацията е: да се разкрият начинът на конструиране на националната самоидентификация на българския юноша днес, през филтъра на ценностната му идентификация и мястото на националната му идентичност в цялостната му персонална идентичност.
         От така формулираната цел в теоретичен план трябваше да се решат следните задачи:
1.	Да се разкрие съдържанието на понятието идентичност, неговите исторически корени и причините за неговата релевантност днес. Затова беше наложително да се започне от началото на европейския индивидуализъм – налагането на идеята за ценността на отделния човек – и се проследи нейното развитие, довело до значимостта на индивидуалната идентичност днес.
2.	Да се изведе идентичността от едно по-широко разбиране на социализацията, включващо не само “дейността” на средата  и “страдателното” инкорпориране от страна на индивида на социалните структури, но и дейността на самия индивид (по избирателното възприемане, пречупване, дори отразяване на социалните влияния), разбирана като насрещен субпроцес на самоидентификация. По този начин се осъществява и движение от едно предимно модернистко разбиране за процеса на социализация към едно постмодернистко, в което акцентът е върху индивидуалното участие на социалния агент в процеса на самоопределението му.
3.	Да се покаже спецификата на процеса на национална самоидентификация като се представи националната идентичност като особен вид колективна идентичност, което означава и да се разкрие нейната връзка с етническата идентичност, а това на свой ред изискваше и анализ на такива понятия като етнос, етничност, нация,  национализъм и пр.
4.	Процесът на национална самоидентификация да се види като елемент от процеса на конструиране на цялостна идентичност от страна на юношата днес в рамките на ценностната му идентификация, т.е. да се покаже, че отговорът на въпроса “Кой съм аз?” се дава в светлината на отговора на въпроса “Какъв трябва да бъда?”.
5.	Да се анализира многостранното влияние на сложната социална ситуация на развитие – прехода на България в процеса на евроинтеграция на фона на протичащата глобализация – като наслагващ се върху преходността на самата юношеска възраст, т.е удвояването на преходността на юношеския етап.
6.	   Да се покаже значимостта на евроориентацията като основен фон за ценностната идентификация на младия човек тук днес и мястото на националната идентичност в цялостната му личностна идентичност като детерминирано от европейските ценности, разбирани като универсални човешки ценности.
7.	Да се очертаят очакваните жизнени стратегии от страна на юношите като различни варианти на решение на така проблематизирания процес на национална самоидентификация.

1.2.	Основна теза
 	Понятието идентичност, въведено от Ериксън след Втората световна война , все повече се превръща в своята противоположност – динамична констелация от разбягващи се образи, а новата постмодерна реалност – релативистична и многоизмерна, създава и своите нови метафори и научни идеализации.
    	Да се улови самата процесуалност на очовечаването като дейност на индивида в рамките на “структуриращите структури” на социума може да се постигне като процесът на самоидентификация се изведе и разкрие през призмата на социализацията – базисният детерминиращ процес, в рамките на който самоидентификацията се интерпретира като насрещен и, едновременно, резултативен субпроцес на конструиране на собствена идентичност
Ако “произвеждането” на хабитуса (Бурдийо) от страна на полето, на социалните структури съвпада с процеса на социализация, то хабитусът на свой ред детерминира субпроцеса на самоидентификация, т.е. явява се “генериращ принцип” и фундамент и така участва (наред със съзнателните и целенасочени усилия от страна на Аз-а) в конституирането на личностната идентичност. Хабитусът е предрефлексивна цялост, предпредикатният фундамент, който детерминира начина на осъзнаване, осмисляне, избиране и субординиране на колективните принадлежности през и посредством индивидуалните психически характеристики, резултатът от който е личностната идентичност.
    Защото действително, както казва Рикьор, когато почна да мисля и да се питам кой съм аз, аз вече съм (точно тук и  сега) с “обективно” конструиран, утаен и втелесен хабитус, т.е. с ядро ( “пораждащите способности на диспозициите”), задаващо насоката на по-нататъшното ми избирателно възприемане, оценяване, самооценяване и действане
Разбира се, не става дума за просто удвояване, отпечатване на социалните структури в хабитус; инкорпорирането им е по-скоро процес, в който детето малко или повече преобразува както своята “наследственост” (която се “отпечатва” в динамичните параметри на дейността), така и самата структура, но до степен, че между неговия индивидуален хабитус и домашното “поле” да е налице “онтологическо съучастничество”. Така че още тук може да се види нерелевантността на фалшивата дилема “индивидуално-социално” (Homo duplex (Дюркем 1994), тъй като индивидуалното е само в индивидуалната форма на хабитуса (който съдържателен хабитус може да послужи за следващата форма, индивидуализираща по-нататъшния процес на социализация при прекратяване на съществуващото онтологическо съучастничество поради промяна в социалните структури), а съвсем не някакъв отделен несоциализиран индивидуален елемент.    
Идентичността е в крайна сметка и продукт от обобщението на решенията на проблематизираните онтологични съучастничества в индивидуалната траектория. Тя израства от интерсубективността, защото последната поражда самата възможност за раздвояване, за интериоризиране на Другия, за рефлексия изобщо. В този “рефлексивен проект”,  се осъществява рефлексия, себеотнасяне поне в две посоки: към себе си какъвто мисля, че вече съм, и към себе си, какъвто трябва да бъда. Това трансцендиране към идеалния Аз-образ, зад който в детството стои Генерализираният друг или Свръх Аз-а, все повече се изпълва с конструирано от самия Аз съдържание.
       Социалните идентификации се интегрират, като “материалът” се черпи от принадлежността към социалните групи и едновременно с това е налице индивидуално усещане за вътрешни психически характеристики. Обаче нито социалната идентичност може да се осъзнае без помощта на индивидуално-наследените “дименсии”, нито пък т.н. “личностна идентичност” – без нейното социално детерминирано (език, култура и т.н.) изразяване. Социалното и индивидуалното са явления от различен порядък: индивидуално-обусловеното психично пречупва по индивидуален, уникален начин “социалността”, в която е потопен човешкият индивид. Може да се каже, че изначалната неповторима индивидуалност е “формата”, която в и чрез дейността във взаимодействието със средата формира “съдържанието” – социалността, т.е. хабитуса. В резултат на това индивидуалността се превръща в човешка, социално-битуваща индивидуалност.
Един “постмодерен” символ на съвременния човек като Протей (Лифтън) търси своите релевантности и в такива научни идеализации като “констелация”, разбирана като набор (по-скоро кълбо) от редопоставени натрупвания, без някакъв интегриращ център. Многопластова, “мозаечна”, “фрагментарна” – вероятно такава е идентичността на нашия съвременник. Националната идентичност се интерпретира като елемент от тази фрагментарна личностна идентичност, като резултат от самоидентификацията с нацията, постигната и със съзнателното участие на юношата. Разгледана на индивидуално равнище, националната идентичност е част от персоналната идентичност, вид колективна идентичност, а последната на свой ред е резултат от интегрирането на значимите за личността групови идентификации. Така чувството за социална идентичност не само класифицира социалния свят, но и създава “система от ориентации за себеотнасяне, създава и определя мястото на индивида в обществото” (Търнър). Националната идентификация е част от процеса на социална идентификация, протичащ в рамките на национално-институционализираната социализация, който изисква момента на субектност, на доброволно културно приобщаване и осъзнаване на тази принадлежност, т.е. тя протича до голяма степен като процес на самоопределение, на самоидентификация. Националната идентичност е необходимо свързана с етничността, която може да се дефинира като чувството за принадлежност към определена етническа група, докато етническата идентичност е вече нейното осъзнаване и класифициране през относително цялостната личностна идентичност. Така конкретната етническа култура (най-напред езикът) е символната матрица, символният код, който се просмуква, инкорпорира в индивида, така да се каже предрефлексивно и тази матрица е ключът, посредством, който имаме първото разбиране и обяснение за света около нас, за Другите и за самите себе си. Ако се върнем към Бурдийо – това е първоначалният хабитус (разбира се, инкорпориран по индивидуален начин), правещ възможно онтологическото съучастничество със заобикалящата културна среда, в която израства детето. Върху и от страна на тази базова идентичност се усвоява влиянието на националните институции: училище, медии, национални празници и пр., призвани да доведат до съзнанието на индивида националната му принадлежност, за да я превърне той в своя национална идентичност. И макар че в определени случаи етническата и националната идентичност до голяма степен се припокриват, в днешния глобализиращ се свят тяхното съвпадение намалява все повече. Не става дума само за това, че хората са свободни да избират своето гражданство, те все повече избират и националната си принадлежност и ако тя се разминава с получената етническа идентичност, последната бива изтласкана в периферията поради негативното си от гледна точка на ценностната ориентация на индивида значение за персоналната идентичност. Националната идентичност – за разлика от етническата – е придобита не само в резултат на социализация от страна на националните институции, но и като избор поради нейната значимост в цялостната персонална идентичност като “рефлексивен проект” на юношата.
В предлагания труд се защитава становището, че българската национална идентичност е незавършена, че българинът все още е някъде между етническото и националното, че българите продължават да мислят своята нация етнически, културално, а не граждански. А българското общество е пресечено от граници, люшка се между «носталгията и омразата», тъй като отсъства общосподелена обществено-валидна, легитимна памет като обща база за диалог.
       В етапа на юношеската “криза на идентичността”  - етап на преформулиране и нов синтез на предишни с нови социални идентификации, интеграционното ядро,  (преподреждащо стари и нови групови принадлежности в една непротиворечива цялост - зрялата идентичност) се явява вече формираната относително устойчива ценностна система. В зависимост от йерархията на ценностите се изгражда и йерархията на социалните идентификации. Мястото на националната принадлежност и нейната субективна значимост произтичат от връзката й с основните ценности на младия човек. 
      Синкретичният в началото образ на “Запада”, на “нормалните държави” като цел, като нашето “идеално Аз” все повече се диференцира и приема образа на Европа, защото днешните млади хора имат възможност за пряк контакт и запознанство с този свят.  Може да се каже, че европейското членство на България изглежда общосподелено и желано и това е социалният контекст, това е “националната среда” за българския юноша. Затова отношението му към връзката “българско-европейско” е основен индикатор в изследването ни за националната и ценностна идентичност. Образът на Европа е както ценностното ядро в процеса на доизграждане на национална идентичност, така и основен ценностен ориентир в ценностната идентификация на българския юноша, затова в нашето изследване представата за Европа ни служи като индикатор за неговата национална и ценностна идентичност. 
        От тези изходни предпоставки произтича и основната хипотеза, която получи своята аргументация и илюстрация в проведените изследвания, а именно: процесът на конструиране  на националната идентичност на българските юноши, детерминиран от ценностната им идентификация, днес протича на фона на евроинтеграцията, която проблематизира идентификацията с българската нация, като най-често я натоварва с негативни конотации. Затова  европейските (разбирани като универсални и общочовешки) ценности са филтъра, през който получава оценка и значение българската национална идентичност, която в зависимост от това  може да заема различно място в йерархията от социални идентификации и в персоналната идентичност като цяло.  
        Допускаха се два възможни варианта за субективното оценяване на значението на националната идентичност: 1/негативна оценка, която обуславя изтласкването й в периферията на персоналната идентичност; и 2/позитивна оценка, която я превръща в значима социална идентификация. Очакването беше, че ще преобладава първият вариант  именно поради популярното схващане, най-синтезирано, макар и толкова отдавана, изразено от А. Константинов: “Европейци сме, ама не чак дотам”. Отук произтичаше и следващата хипотеза:  тези два варианта на национална самоидентификация ще породят и различни жизнени стратегии като съществена разлика между тях би могла да се търси и по отношение на разграничението на фундаменталните ценности индивидуализъм/ колективизъм. 
            Същевременно удвояването на преходността на юношеския етап -  наслагването на двата прехода: от една страна, възрастовия преход към конструиране на зряла идентичност, и от друга - социално-икономическия преход на българското общество като цяло, по парадоксален начин детерминира самоидентификацията:  макар че от една страна затруднява  формирането на идентичността, едновременно фокусира този процес.    
   Методът: Конкретните задачи и формулираните хипотези трябваше да бъдат проверени и илюстрирани от проведените с помощта преди всичко на качествени методи социалнопсихологически изследвания, подкрепени с данни от релевантни социологически изследвания .     
     В изследванията, проведени на терен в  продължение на 3 години бяха съчетани, от една страна, количествени методи - анкетна карта с отворени и затворени въпроси в допитване, проведено в 11 клас на две софийски училища (33 Езикова гимназия и Средно спортно училище Чавдар”), с качествени методи, от друга страна: контент анализ на   свободен текст, писан от същите юноши на тема “Българинът и Европа”. Наред с това разбирането за значението на ценностната ориентация като опосредяваща процеса на национална самоидентификация беше причината да се проведе изследване с младежи в юношеска и младежка възраст с ясно изразена и акцентирана “идеологическа” идентификация -  нестандартизирани интервюта с участници в алтернативни религиозни движения (АРД): “Общесво за Кришна-съзнание, “Свидетели на Йехова”, както и с млади членове на ВМРО. Надявах се, че комбинирането на различни методики и представители на различни политически и религиозни общности, както и на различен тип образование (езиково и спортно), ще ми позволи един по-широк обхват на различните типове решения на проблемите на самоидентификацията на българския юноша от големия град, което пък на свой ред ще направи възможна една типология, отнасяща се за мястото на националната идентичност. 
В един друг смисъл активните участници в религиозни и политически общности имаха и значение на контролна група по отношение на изследваните ученици от двете софийски училища. Първоначалната хипотеза се състоеше в това, че както особената религиозност на участниците в алтернативни религиозни движения (АРД), така и крайният национализъм на участниците във ВМРО функционират като конституираща ценност в самоидентичността на младежите, задоволяват потребността от смисъл, посвещение, служене, с една дума – от ценностна идентификация. И двете крайности са различни отговори на един и същ проблем - политическият и ценностен хаос и негативните конотации на българската национална идентичност. При участниците в АРД става дума за бягство от проблема, а при участниците във ВМРО - за хиперкомпенсация по отношение на същия проблем на национална самоидентификация. 

ІІ. ОСНОВНО СЪДЪРЖАНИЕ

Дисертацията се състои от теоретичен увод и три глави, като първите две  анализират последователно двете ключови понятия: идентичност и нация, за да изведат националната идентичност като оставаща важна колективна идентификация и днес, а последната трета глава е посветена на анализ на емпирични изследвания върху националната идентичност в юношеска възраст, проведени през 2001 -2006 год, както и на вторичен анализ на емпирични данни от релевантни социологически изследвания с цел доказване и илюстриране на защитаваните тези.
       В  търсенето на  теоретичните основания за появата в ХХ век на проблема и понятието “идентичност” тръгнах от началото  - раждането на човешката личност и разбирането за ценността на отделния човешки индивид, за човека като активно, относително самоформиращо се същество още в Ренесанса - с известната “Реч за достойнството на човека” на Мирандола.  Уводът въвежда във философските извори, подготвили и отразили тази хуманистична идея за човека, чиято основна битийност в края на Модерността е в качеството му на субект на относително цялостна и устойчива идентичност. След Декартовото легитимиране на мислещия Аз философията задълго остава при изолирания индивид-монада, но още от Жан-Жак Русо се поставя и началото на алтернативната  критична линия към методологическия индивидуализъм. Проследява се развитието на човекознанието  от Кант насетне и акцента върху духовната активност в Немската класическа философия, реабилитацията на ирационалното Дионисиево начало от Ницше и критиката на инструменталния разум във Франкфуртската школа. По-голямо внимание е отделено на екзистенциализма, противопоставящ се на неавтентичното съществуване на “das Man” във възгледите на Киркегор, Хайдегер, Сартр и др.

ГЛАВА ПЪРВА.

Първа глава на предлагания труд “Социализация, самоидентификация и идентичност” има за предпоставка разбирането за  идентичността като индивидуално конструиран продукт, детерминиран от цялостния процес на социализация, от една страна и на самоидентификация, разбирана като насрещен субпроцес, от друга. Тя се състои от три части, първата от които търси корените на понятието идентичност като проследява неговите теоретични източници: “Индивидуализъм и идентичност – история на проблема: теоретични (философски, социологически и психологически) източници .
      В тази, първа част обект на анализ са философски, социологически и психологически възгледи като теоретични източници, доближаващи до разбирането за човешката личност като индивидуализирана социалност. Проследяват се приносите на психологическите направления още от В. Вунд, като особено внимание се отделя на психоаналитичния подход, символния интеракционизъм на Дж. Мийд (допълнен от идеята за “конкретния Друг” на Бенхабиб), дейностния подход (особено С. Леонтиев) в съветската психология и изследванията върху процесите на социална категоризация, груповото поведение и социална идентичност в западноевропейската социална психология.              
       Най-важна в методологично отношение е втората част: “Рефлексивната социология на Пиер Бурдийо и преодоляването на “фалшивите дихотомии”. Хабитус и социализация”, където най-напред се спирам на релационисткия подход на П. Бурдийо, който позволява да се преодолеят “фалшивите антиномии”: “билогично-социално”, “индивидуализъм-холизъм”, “свобода-детерминизъм” и пр. като до голяма степен се разкриват и причините за тяхното възникване. Особено внимание се отделя на понятието “хабитус”  и връзката му с прозренията на “ранния” Маркс за предметната дейност на човека като концентриран израз на неговата социалност. Социализацията, разбирана като двустранен процес, в който наред с “активността” на социалните структури активно участва и самият човешки индивид поражда хабитуса. Това което е особено важно във връзка с проблема за социализацията е, че действително в тезата на Бурдийо   очовечаването на индивида се разбира не просто като продукт от непосредственото взаимодействие между социална среда и наследственост, последната мислена като индивидуалното, а като инкорпориране на хабитуса, който вече се превръща в основния филтър на социалните влияния, защото процесът на социализирането на индивида е едновременно и процес на неговото индивидуално развитие
        Последната, трета част на първа глава “Самоидентификация и идентичност” има за цел да покаже теоретичните източници за съвременното разбиране за идентичността в западния индивидуализъм, като използва блестящата книга на Чарлз Тейлър “Моралните извори на Аз-а”, където детайлно се проследява логиката и преплитането на няколко линии, довели до появата на модерния възглед за човека. По-нататък се представя развитието на понятието “идентичност” в концепциите на Е. Ериксън, европейски социални психолози (Ташфел, Търнър, Кодол, Доас), категориално-атрибутивния подход на Чейд Гордън и трансперсоналната психология. Накрая е отделено място и на човешката идентичност като понятие и реалност в “постмодерната ситуация” през образа на Протей и във възгледите на А. Гидънс като “рефлексивен проект”, на З. Бауман като “бягство от несигурността”, М. Кастелс, Т. Неделчева и др.

ГЛАВА ВТОРА

Втора глава на предложения текст: “Националната идентичност в глобализиращия се свят” има за цел да представи националността като особен вид колективна идентичност и също е разделена на три части.  Първа част, “Нация и национализъм – история и теория на проблема”, се опитва да разкрие  “иманетната противоречивост” и сложност на понятията, като се прави кратък обзор на историята и теорията на проблема. Двата идеалтипични модела на възникване на национална държава пораждат и два типа дефиниции – тук по-голямо внимание е отделено на модернисти и конструктивисти като Е. Гелнер, Б. Андерсън, Е. Хобсбаум, А. Смит и някои български автори. Специално се спирам и на възгледа за “квазирелигиозните” функции на национализма, тъй като това има съществено значение за субективното значение на националната идентичност и мястото й в личностната идентичност през филтъра на ценностната ориентация. 
       Втората част, “Националната идентичност като колективна идентификация; Българската национална идентичност”, представя националната идентичност като вид колективна идентификация. За целта в началото се излагат най-популярните типологии на идентичността, а след това се разкрива диалектическата връзка между националната и етническа идентичност на базата на възгледите на А. Смит, Т. Неделчева, А. Кръстева и др. Конкретната етническа култура е първоначалният хабитус (разбира се, инкорпориран по индивидуален начин), правещ възможно онтологическото съучастничество с първоначалната културна среда, в която израства детето. Върху и от страна на тази базова идентичност се усвоява влиянието на националните институции: училище, медии, национални празници и пр., призвани да доведат до съзнанието националната принадлежност на индивида и така тя да се превърнепосредством неговия съзнателен избор в национална идентичност.   
         Изложението продължава с преглед на известни теоретични постановки (Бауман, У. Бек, И. Дичев) за съвременното състояние на проблема, като специално място е отделено на последната книга на С. Хънтингтън “Предизвикателствата пред националната идентичност на Америка”, и завършва с обзор на схващания за българската национална идентичност. Последната се интерпретира като незавършена и се представят данни, свидетелстващи, че българите преживяват националната си идентичност не гражданско-политически, а преди всичко етнически (културално), като свързана повече с общото минало, отколкото като общ проект за бъдещето и “всекидневен плебисцит”. 
        Последната, трета част на втора глава: “България в процеса на евроинтеграция в глобализиращия се свят – общество в преход”, задълбочава изследването на съвременното състояние на българската нация и национална идентичност като среда, в която протича социализацията на юношата и изграждането на неговата национална идентичност. Проблемът се обвързва и представя в по-широката рамка на процеса на евроинтеграция на България на фона на протичащата глобализация и показва българското общество в състояние на перманентен преход, а отношението към европейските ценности като основен ценностен ориентир и, поради това, най-важен индикатор за националната идентичност и ценностна идентификация на младия човек тук.  

ГЛАВА ТРЕТА

Трета глава: “Национална идентичност и ценностна идентификация на българския юноша” се опитва да приложи теоретичната концепция към емпиричното изледване на националната идентичност на българския юноша – нейното място в личностната му идентичност и връзката й с ценностната идентификация. Първата част е посветена на обща характеристика на юношеството като специфичен възрастов етап от развитието на личността. Представени са възгледите на множество релевантни автори, но преди всичко епигенетичната теория на Е. Ериксън, която е основната теоретична рамка за изледването на юношеския етап на самоидентификация.
        Специално внимание е отделено на специфичното за българския случай наслагване на двата прехода: от една страна, възрастовия преход към конструиране на зряла идентичност, и от друга - социално-икономическия преход на българското общество като цяло, т.е. удвояването  така да се каже на преходността. Освен това се анализират новите и, засега, неуправлявани процеси, свързани с глобализацията и развитието на технологиите за комуникация, които поставят съвременния юноша в коренно различна социална ситуация на развитие. Наред със социализацията в семейството и училището, нараства значението на паралелното виртуално социализиране от страна на електронните медии и особено Интернет, които са основен източник за идентификационни модели. В резултат нараства независимостта и значението на личния избор, т.е. моментът на самоидентификация.
        Втората част, “Образът на Европа и мястото му в националната идентичност и ценностна идентификация на българския юноша”, разкрива значението на представата за Европа и европейските ценности в процеса на изграждане на национална идентичност и ценностна идентификация. В началото са представени най-значимите изследователи на проблема за ценностите като се защитава тезата, че идентичността не би могла да бъде ценностно неутрална – отговорът на въпроса “Кой съм Аз?” се дава през отговора на въпроса “Какъв трябва да бъда?” Отсъствието на ценностна рамка, на координатна система посредством която да се възприема реалния Аз-образ може да доведе до загубата на чувството за идентичност, затова ценностната идентификация е изключително важна за разбирането на процеса на самоидентификация на юношата.
    На фона на вторичен анализ на данните както от последното (2009 г.)  “Европейско изследване на ценности”, така и от други релевантни социологически изследвания, е представен и анализ на данните, получени от кръстосването на количествени и качествени методи на изследване, проведено в две софийски училища, които показват сложността на осъзнаването на “българското” през призмата на “европейското” и вариантите на справяне с негативните конотации, произтичащи от това сравнение. Разбира се, социалнопсихологическото равнище на анализ с акцент върху качествените методи няма никакви претенции за представителност. Затова в допълнение е включено изследване на контролна група от младежи с ярко изразена ценностна идентификация – участници в алтернативни репигиозни движения (АРД) и политически организации (ВМРО), ангажирани с така да се каже “идеални цели” – патриотизъм или религиозно посвещение. Водещата хипотеза  беше, че както особената религиозност на участниците в АРД, така и крайният национализъм на участниците във ВМРО  задоволяват потребността от ценностна идентификация, като същевременно решават проблема с националната идентичност, а освен това са и пример за колективистична ориентация.
      В последната част: “Национална идентичност и ценностна идентификация” се търси връзката между националната идентичност и ценностната идентификация на емпирично ниво, за да се изведе типология на статуса на националната идентичност. Като косвен индикатор се използва – както в анкетните карти, така и в свободните текстове и интервюта – въпрос за отношението и оценката от страна на изследваните за образа на Бай Ганьо, както и други въпроси. Изводите, които се налагат подкрепят първоначалната хипотеза, че при болшинството от младите хора националната идентичност е изтласкана в периферията, докато там където тя е централна конституираща за цялостната идентичност (при участниците във ВМРО например), функционира и като “идеологическа” ценностна идентификация – задоволява потребността от посвещение на общ Смисъл. В този случай особено ясно се вижда именно етническото разбиране за българската нация. На емпирично равнище може да се наблюдава тезата, защитавана във втора глава, а именно: две крайни реакции, два различни отговора на един и същи проблем – негативно оценена национална идентичност – изтласкване на проблема или хиперкомпенсаторно обвързване.  Заключенията са резултат и от обобщението на данни от релевантни на разглеждания тук проблем социологически изследвания

ЗАКЛЮЧЕНИЕ

Мисля, че целта, която си поставяше настоящето изследване - да се разкрият начинът на конструиране на националната самоидентификация на българския юноша днес през филтъра на ценностната му идентификация и мястото на националната му идентичност в цялостната му личностна идентичност – в общи линии е постигната.
 Можем да видим степента, в която са били изпълнени последователните задачи, които трябваше да се решават във връзка с така формулираната цел.
         1. Направеният в първа глава теоретичен обзор на най-значимите и представителни за по-нататъшното развитие на теорията за идентичността възгледи, надявам се, прави разбираеми причините за важността на идентичността днес и позволява тя да се види в по-широката рамка на процеса на социализация като индивидуализирана социалност, като се разкрива и в двата си аспекта: социалния - като хабитус и индивидуалния – като активност на индивида по селективно възприемане интегриране и самосъздаване, а също и нарастващото значение на индивидуалния избор и момента на самоидентификация в цялостното изграждане на личността.   
       2. Разкриването на причините за многозначността на понятието нация и “иманетната противоречивост” на националната държава позволиха да се покаже спецификата на националната идентичност като особен вид колективна идентификация – продукт от съзнателна самоидентификация с нацията в сложно взаимодействие с етническата определеност на човешкия индивид.
       3. Бяха анализирани  множество дефиниции за “нация”, които изразяват различните варианти на нейното конструиране в различните исторически периоди и региони, общосподеленото разграничение на многобройните дефиниции на две големи групи, отразяващи двата европейски модела на конструиране на нация в последователни исторически етапи. Двата пътя на формиране на нация се различават по своята посока: френския път е от политическо единство към културна асимилация (от горе-надолу), германския – от културно единство към политическо обединение (от долу – нагоре). И  като отражение на тези два пътя се появяват и два типа определения за нация. В първия тип  - модернистки формулировки – философската обосновка е универсалистката идея за обществен договор между разумни хора, имащи (поради това) равни “естествени” права. Акцентът е върху субективния момент - волята на гражданите на една държава за политическа общност), оформила се в рамките на вече съществуваща държава. Във втората група дефиниции  като “естествени” се подчертават  преддържавни категории  като общност на произход, език, религия, култура – те се припознават като “обективни” причини, обединяващи и същевременно легитимиращи създаването на национална държава. 
        4.   Конкретната специфика на българската национална идентичност е изведена от анализа на днешното състояние на българското общество, интерпретирано като общество на граници, ценностна хетерогенност, но без обща база за диалог, без общосподелена легитимна памет. Българинът остава между етническото и националното и продължава да мисли нацията си културално, а не граждански, поради което българската национална идентичност се интерпретира като незавършена, непостигната като относително устойчива и непротиворечива цялост.
       5.   Наред с общата характеристика на юношеския възрастов етап е направен анализ на спецификата на българското юношество днес. Като най-важна характеристика е посочено удвояването на преходността на юношеския етап.          Разбирането, че доминиращата ценностна ориентация е филтърът, през който намира мястото си и националната идентичност, наложи обобщение на доминиращите ценности на младите хора в България - резултат и от вторичен анализ на сходни изседвания: отсъствие на социални ценности, на общностно чувство и гражданско съзнание, недоверие не само в институциите на българската държава, но и в хората; изключителното значение на семейството – дори за сметка на индивидуалната автономност. Всичко това очертава една доминираща индивидулистична нагласа, позволяваща успешна адаптация към съществуващата социална ситуация. Тази адаптация обаче е за сметка именно на отсъствие на ясни терминални ценности, на морален релативизъм и живеене “тук и сега”. Дори афишираните религиозни ценности имат повече битов характер, намаляла е ценността на приятелството, както и на значението на професионалната реализация като основно измерение на себереализацията. Ако се изразим с термини на Бурдийо, може да се каже, че формираните хабитуси позволяват успешно онтологическо съучастничество, но за сметка на етос, превърнал се в изключително прагматична етика. 
Изводите могат да се обобщят по следния начин: 
      - проблемът за “автономията”  се решава от необходимостта да се работи и да се изкарва “автономно” прехраната. Поради това автономията далеч не се осъществява само в самосъзнанието, а е практическа, действителна независимост от родителите. Увеличават се случаите не само на работещи студенти, но и на работещи гимназисти. 
       - еманципацията по отношение ценностите на възрастните протича с едновременното “еманципиране” на възрастните от предишните им ценности, така че и тук като че ли не остава място за “бунт”.
      - времето за самоанализ е сведено до минимум (и поради агресивното присъствие на медиите и Интернет), “криза на идентичността”,  а още повече “ролеви мораториум” е лукс, който само малцина млади могат да си позволят.
       - “нравственият максимализъм” - една друга като че ли “вечна” юношеска характеристика - е смекчен и принизен от реалността на конкретните житейски проблеми и от “реалността” на социално-политическия живот в България.
      - поради това, най-сетне, романтизмът е заместен с реализъм и прагматизъм.
       6.   Днес Европа е “цивилизационен избор”, символ на всичко онова, което още го няма, но трябва да се случи и в България, а европейските ценности са основен ориентир в българското публично пространство. Евроинтеграцията представлява базисният фон на процеса на самоидентификация ето защо основен ценностен ориентир за болшинството от българските юноши е представата за “европейските ценности” като представата за универсални и общочовешки. поради това - през призмата на отношението “българско-европейско” - процеса на национална идентификация е проблематизиран и затруднен от негативните конотации, произтичащи от това налагащо се сравнение. Основният въпрос тук и сега е :”Да си българин означава ли, че си и европеец?” Потвърди се хипотезата, че при болшинството от българските юноши осъзнаването на дистанцията “България - Европа”  води до омаловажаването и изтласкването в периферията на националната идентичност, доколкото се припознава като пречка за европейската културна самоидентификация на български юноша.  В резултат на анализ както на собствени, така и на релевантни социологически емпирични изследвания може да се обобщи, че националната идентичност на българските юноши днес, в зависимост от оценката, дадена им през филтъра на европейските (универсални) ценности, може да заема различно място в йерархията от социални идентификации и в персоналната идентичност като цяло:

Изводът е, че националната идентичност на българските юноши днес, в зависимост от оценката, дадена им през филтъра на европейските (универсални) ценности, има различно място в йерархията от социални идентификации и в персоналната идентичност като цяло:
      1/ да играе ролята на ценностно ядро в персоналната идентичност като израз на хиперкомпенсация на несъзнавано негативното значение, което получава;
      2/ да бъде изтласкана в периферията на цялостната идентичност поради същото негативно значение, но вече на съзнателно ниво;
      3/ да бъде важен елемент от социалното идентичност поради позитивната оценка.
      В резултат се предложи типология на очакваните жизнени стратегии от страна на юношите като различни варианти на решение на така проблематизирания процес на национална самоидентификация.
     Като конструктивна стратегия може да бъде интерпретирано осъзнаването от страна на юношата на реалната дистанция в манталитета на българина спрямо “европейския”, съчетано с  едновременно обяснение за неговите причини. Това поражда на свой ред два възможни отговора:
        1/ позитивна оценка на българската национална идентичност и надежда за преодоляване на дистанцията “България – Европа” не само в личен план, но и като нация; 
       2/ омаловажаването  на националната принадлежност в резултат на осъзнаването на културната дистанция “България-Европа” и интензифициране на индивидуалистичната ориентация и жизнена стратегия.
    Обратно, защитна е стратегията на игнориране на тази дистанция  и на отказ от сравнение с европейското като универсално и общочовешко.
     И в двата случая обаче разликата между България и Европа не се мисли като “цивилизационна”, а като чисто количествена, въпрос само на настигане, на преодоляване на изоставането. Европа като формула за благосъстояние, свобода, сигурност и успешна себереализация (неразчленима от изобщо “Запада”) е ценностен ориентир и смислов хоризонт в потребностното бъдеще на болшинството от българските юноши.
       Друга хипотеза, потвърдена от изследването - приоритета на индивидуалистичната пред колективистичната ориентация – ни доведе до следващия извод - че оптимизмът изразява   в по-голяма степен надеждата за “постижимостта ” на Европа  в личен план като постижима цел в индивидуалната жизнена стратегия на юношата, а не като реалност за българското общество като цяло. Това се подкрепя от “потенциалното емигранство” на младежта, регистрирано в други изследвания.

      На този общ фон младите участници в АРД и ВМРО  като че ли са с по-ясно изразена колективистична ориентация, но самото включване в тези движения има и индивидуализиращ ефект, задоволява потребността им да се чувстват различни. Както религиозната доктрина, така и националната идея - и при едните и при другите - функционира като идеологически смисъл, като основна ценност, конституираща личностната идентичност, защото удовлетворява юношеската потребност от посвещение и осмисляне на индивидуалния живот и осигурява непротиворечива идентичност. Включването в АРД  изтласква, “решава отвън” като лишава от смисъл въпроса за националната идентичност  - “няма никакво значение, че съм българин”. Докато изборът на национализма /ВМРО/ позволява решаването на този проблем по един хиперкомпенсаторен начин като “мисия”, като служене на България. И двата типа решения са в някакъв смисъл загърбване и бягство от проблематизираната в контекста на евроориентацията национална идентификация, но  - и това е по-важното - те същевременно дават решение - поне временно - на много по-важната в тази възраст задача: изграждането на устойчива идентичност, Дават временен отговор на “кризата на идентичността”, която при болшинството от българските младежи протича латентно. 
Изследванията потвърдиха очакваното намаляло родителско влияние, но същевременно и един по-различен вариант на отношение “родители - деца”, който позволява една действителна ценностна  автономия на юношите по отношение на обърканите им родители. 
   	Можем да очакваме, че и двата варианта на “екстремизъм” за болшинството от участниците представляват само временен отговор  на хаоса - външен и вътрешен - към който тези юноши са по-чувствителни, и че изграждането на стабилна зряла идентичност тепърва предстои; но отговор на този въпрос може да бъде резултат само от едно истинско лонгитюдно изследване. Повече внимание би могло да бъде отделено на ролята на паралелното виртуално социализиране и значението на медиите в този процес. Изключително важно би било изледването на този проблем сред младежите от етническите и религиозни малцинства, за да си види и там конкретното преплитане на факторите, детерминиращи изграждането на национална идентичност.
       И, най-сетне, прилагането на историцистки подход към съвременното българско юношество позволи и на изследователя да се увери, че няма “вечно юношество”.
        Темата продължава да бъде актуална, защото ако е вярно, че децата са нашето бъдеще: “За да не станат цинично или апатично загубили се, младите хора трябва по някакъв начин да са способни да се убедят, че тези, които успяват в очаквания свят на възрастните, носят върху себе си задължението да са най-добрите”. Трябва да направим така, че те не само да остават в България, но и да виждат смисъла на своята реализация като принос за просперитета на Родината си като част от Европа и света. 

СПИСЪК  НА  НАУЧНИТЕ  ПУБЛИКАЦИИ

                                                       на  Тодорка  Стоянова  Недина

                         1. Дора Недина (в съавторство) - "Масовата изселническа психоза (юни - юли 1989)" - с.с. 19 - 68. В: сб. Етническият конфликт в България. Социологически архив. Изд. “Профиздат” 1990. Под общата редакция на Кръстьо Петков и Георги Фотев.

                         2. Дора Недина (в съавторство) - "Обратната вълна" - с.с. 137 - 174. В сб. Етническият конфликт в България.  Социологически архив, Изд. “Профиздат”, 1990. Под общата редакция на Кръстьо Петков и Георги Фотев.  

                         3. Дора Недина (в съавторство) – “Модификации на идентичността в социалното пространство на етноса и нацията”, с.с. 23-35. В: сп. Социологически преглед, 1993 бр. 3 (приложен разделителен протокол).

                         4. Дора Недина – “Проблеми на бездомните деца в София”, с.с. 89-103. В: сп. Социологически проблеми, 1995 бр. 1.

           5. Дора  Недина – “Национална идентичност на българската младеж и образът на Европа – поглед към участниците в НРД и ВМРО”. В: електронно списание “БАЛКАНИ 21”, 2002 – 2.

                        6. Дора Недина -  “Преходът и националната идентичност като оставане “в себе си”, приета за публикуване в брой 7/2010 година на електронно списание “БАЛКАНИ 21”, (приложена служебна бележка).